Eesti animatsioonis tunnetati neid potentsiaalseid võimalusi
ehk varemgi, kui Venemaal,
rääkida läbi huumoriprisma, aga vahel ka otse - ilma huumorita,
alati veendunult öelda välja seda, mis ühiskonda vaevab.
Mis vaevab iga inimest, mis vaevab tervet inimkonda.
Kusjuures seda tehti oma emakeeles,
väga kaunilt, lühidalt ja väljendusrikkalt.
Animatsioonis oleme alati otsinud seda teist plaani,
sest sümbolite ja muu sarnasega on väga lihtne töötada.
Vähemalt mulle tundus niimoodi. Animatsiooni saab kiiresti sisse minna.
Kinokunstis pole tähtis, et oled tingimata esimene,
palju toredam on saada klassikuks.
Tahangi öelda, et Elbert Tuganovit me just klassikuks peamegi,
seda ka stereofilmide puhul, mitte ainult nukuantimatsioonis.
Neid kahte klassikut saab võrrelda Gagarini ja Titoviga,
kui kosmonautikaga võrrelda.
Kuid Tuganov oli Gagarin ja Pars oli Titov.
Esimest korda märkasin Tuganovit ja eesti animatsiooni üldse
kui vaatasin filmi "Park”.
See on väga novaatorlik film, satiiriline ja filosoofiline.
Filmil oli ka poliitiline alltekst.
"Naelast” tekkis palju kära.
Ta näitas näitlejavõimalusi, mis animatsioonis peituvad,
et igat eset on võimalik näidata inimloomule vastavalt.
Tema ema, kui kulak, saadeti 1949. aastal Siberisse,
KGB leiab, et Heino Parsi sõit Jugoslaaviasse ei ole soovitav.
KGB peab Heino Parsi sõitu Prantsusmaale mittesoovitavaks.
kallid sõbrad, ärge mind oodake ja otsige.
Mul on kahju, et NSVL-is puudub kriitika ja institutsioon
kus oma arvamust avaldada. See on hädavajalik!